A Gyóm Császárság hanyatlása

Az Elementálok háborúja után, a Gnyóm Birodalom területe újra  a Császárhoz tartozott, ám seregei már korántsem alkottak akkora erőt mint korábban. Sok területen kezdtek el saját uralkodót választani és a helytartók se fizettek rendesen adót. A gyóm sereg felett már nem volt korlátlan a császár hatalma, amik inkább a helyi uralkodóhoz voltak hűségesek, akiktől a szállást és a zsoldot kapták, amit az adók nem fizetésével megemelhettek. Elsőként a Deirn-i hercegségek váltak ki. A gyors függetlenségi háború végére, a birodalom már recsegett ropogott a ránehezedő nyomás miatt. Az oligarchák mind felbátorodtak az északi sikert látva, ami egyre több fejfájást jelentett a birodalom számára. Ráadásul A Felkirályságból is egyre fenyegetőbb jelentés érkezett, valamint a Liga is jelezte, hogy újabb északi invázió várható, valószínűleg Kraathon minden ereje a nyakukba zúdul. Ortha erődjét pedig megostromolták a démoni Kerese család seregei. A tengeren pedig az Ápszei flotta kezdett egyre nagyobb fenyegetést jelenteni. Az Alkirályság pedig igencsak bizonytalan helyzetben volt a maga tízezer emberével. Deirn elvesztése volt a császár legkisebb gondja. A következő év még több problémát hozott számukra. Az ekteliók megválasztották saját királyukat és Uz'Rult pedig fővárosuknak. Ezután a császár A Külső Birodalom Helytartói címét elvette a Berkei Nálustól és azt unokatestvérének, Deliánnak adta. Delián nem vesztegette az időt. Megtámadta azonnal a lázadókat és vérbe fojtotta a kovliáriai lázadást. Az elsőt. Miután az ektelióktól vereséget szenvedtek, a császáriak visszavonultak. Ám őket a paloszi seregek szórták szét. Deirn Mestere, Palosz Grófja és az Ektelio Király megkötötték az Északi Szövetséget és seregeikkel Kovliária felé vonultak. Amint elértek a határhoz, az ellenük küldött seregek kapitányai tárgyaltak és megegyeztek, hogy Kovliária is melléjük áll, mert a főurak inkább a Berkei Nálushoz voltak inkább hűek mint új Tichlanteni urukhoz. Ám a császáriak nem tudták mihez kezdjenek. Így a császárhoz hű csapatok és a szövetségesek oldalára álltak polgárháborúba kezdtek egymással. A rövid ám véres konfliktust a szövetségesek barátja Nálus nyerte meg, így az északi szövetség tovább bővült. A sivirrioni márosi család megragadta ezt a lehetőséget és tekintve h elvesztett az összes északi egzisztenciáját titokban szövetséget ajánlott Kovliáriának. Ám ezalatt a császári csapatoknak szembe kellet nézni az új kamalbár trónkövetelővel is északról, aki a Birodalom hanyatlása miatt visszatért ősei földjére és magának követelte a Korgulfot és az Északi Szemet. Kraathon teljes támogatásával és száműzetésbe vonult seregével adott nyomatékot követelésének. Ezt az új szereplőt egyik fél sem hagyhatta figyelmen kívül, minthogy az megvívta magának Hidasvárat, és lerohanta a fejedelemséget. Ekkor látták elérkezettnek az időt Kvalíria Müroszai, hogy támogassák Transz-Kvalíriát A Gnyóm Birodalom ellen és visszaszerezzék őseiktől elvett trónjukat. A Ventosi csatornán átkelve több helyen is partra szálltak és a helyi lakossággal együtt elkezdték a terület szisztematikus megszállását. A császárnak erre az újabb nyomásra kénytelen volt feladni a Szigetet de azt nem ellenségeinek, hanem az északi fenyegetettség miatt Athonra és a Ligára bízta. Az fennállásának legnagyobb hadjáratában mind az Északi Szövetségtől, mind a Gnyóm Birodalomtól segítve sikeresen meghódították azt. Ám Kraathon inváziója csupán figyelemelterelés volt amíg a kamalbár seregek délre nem vették magukat, ahol néhány északi bánság elfoglalása után magát a fővárost Korgulfot támadták. Az Északi Szem helyőrségét a Liga látta el, de oda vonultak vissza a várost védő márosiak is a királyi családdal együtt, míg a király maga a Katonaföldekre tartott, hogy új sereget szervezve kiűzze földjéről a kamalbárokat. Ám míg a katonaföldekre tartott, iszonyú erők támadtak rá, és többé senki sem halott róla. Közben Korgulf elesett és a kamalbárok tovább vonultak, ám délen Nivír Péter sereget szervezett hogy felmentse az Északi szemet, ám serege súlyos vereséget szenvedett Korgulf túlpartján és Robomir Poromnn is elesett az Északi szem parancsnoka. Így teljesen adott volt a lehetőség, hogy a trónbitorló egy Kerese, - akik az egykori északra menekült Kercse család leszármazottjai voltak- Meridion üljön Korgulf trónjára. Ezek az események nagy visszhangot kavartak és alaposan megváltoztatták a háború kimenetelét. Az északiak meggyengülését látván a déli bánságok fellázadtak és átálltak az Északi szövetséghez, Kvalíria a Wyrmorosból leáradó gonosz miatt kénytelen volt fegyverszünetet majd békét kötni, cserébe Transz-Kvalíriának ki kellet válnia a birodalomból, Müroszi védnökség alatt. A Palosziak sikertelenül próbáltak betörni Bara-Tai területére és sok Kovliáriában lévő mezozumi kikötővárost erős folyami flottájuknak is köszönhetően meg tudtak tartani. Ám a Mezozum-erődrendszer körül egyre szorult a hurok és Kipekrei várát se tudták sokáig tartani, ha nem szabadítják fel az ostrom alól. Ám az elhúzódó háború kezdte véglegesen kimeríteni a birodalmat. De az Északi szövetség sem volt teljesen egységes. Deirn és az Ekteliók nem nagyon látták értelmét a háború folytatásának, míg Palosz és Berkei Nálus, aki meg volt győződve róla, hogy Sivirrion átáll úgy gondolták minimum Fírius-Talson kell legyen az úti cél. Ám Palosz inkább saját útját kezdte járni, ezért a Deirni és Ektelio csapatokat elkezdték kivonni a frontról, létszámukat felükre csökkentették. Ezután, hogy kiprovokálják a győzelmet sorra támadták meg a négy nagy erődöt. Kis-Stúr ellen sikeresen rohantak az északiak, ám Hánorost csak négy véres roham után tudták bevenni, de a beérkező segítség kiszorította őket a falak mögül. Később újra támadtak, ám ezúttal az erődrendszer déli végét támadták, amit Hollósi védett. Az Erőd a mögötte fekvő tóparti kikötővárost védte Puttolát, ahol nagyszámú császári folyami flotta állomásozott. Az erődöt hat óriási áldozatokkal járó rohammal sem tudták bevenni. Kiéheztetni nem tudták őket, mert ahhoz körbe kellet volna zárni az erődöket, ami nem állt módjukban. Már-már úgy tűnt sikerült megállítani a lázadás tüzét, amikor Berkei Nálus hathatós közreműködésével az új márosi király aki északi érzelmű volt, a déli bánságok ügye mellé állt és kivált a Gnyóm Birodalomból. Ezzel igencsak nehéz helyzetbe hozta a császáriakat .Ám Sivirrion árulása nem érintette olyan érzékenyen a birodalmat, minthogy a seregeik kimerültek és nagyrészt megsemmisültek északon. A megmaradtaknak pedig ott volt Meridion Kerese is. Ám a császáriaknak is megvolt a maguk problémája. Sivirrion átállása után a jelentősen meggyengült Bara-Tai sereget küldték Sivirrionba, hogy az rendet tegyen. A kán elindult csapataival, ám a császári vonalak mögé érve azokat hátba támadta, ugyanis a kán már korábban is titkos tárgyalásokat kezdett a palosziakkal. Ez nem várt fordulatot eredményezett a háborúba. Az átállt seregek biztosították a Sztuson az átkelést a palosziaknak, így ahol korábban véres rohamokkal sem tudtak átverekedni, most csak átsétáltak a hidakon. Így elesett hamar Kánvár is és (Márost leszámítva) Sivirrion is, és így már Fírius-Talson volt az összetűzések legfőbb színtere. Azonban Permivos feladásáról szó sem lehetett, tekintve, hogy a történelmi jelentőségű városnál nem szenvedhettetek vereséget. Eközben elesett Kovliáriában az utolsó Mezozum parti erődváros Puttola, és a márosi seregek helyzete pedig Obmalek elestével kérdésessé vált. A benyomuló ellenséget nem tudva feltartani feladták előbb Luviszőlőt, majd Tolymárost is, habár a vaskaput nagy erőkkel még mindig tartották, mintegy visszavonuló helyként minden északon ragadt császárinak. Eddigre már elesett Kercse és Délvár is, így ez maradt az egyetlen visszavonulási lehetőség a Nagy-Sztuson. Minthogy  a háború már a belső területeken folyt, így a Transz-Kvalíriánál felszabadult erők jórészét északra vezényelték Permivos körzetébe. A palosziak is tudták, hogy ez lehet számukra a nagy alkalom és legalább harminc ezer fővel míg friss szövetségeseiktől Sivirriontól és Bara-Tai -tól legalább húszezer embert követeltek, míg Deirn és az Ektelio király magát egyre jobban kivonva a háborúból, jelentős erőket küldött megijedve Palosz térnyerésétől. A sereg így még huszonöt ezer fővel emelkedett. Kovliária a hátsó területeken maradva és a katonaföldeken várva ötezer embert tartott harcra készen. Így a koalíció hetvenöt ezer fővel indult csatába, melyek folyamatosan érkeztek be. Velük szemben a császáriak helyőrsége ötezer fő volt ,amihez csatlakozott az újjászervezett északi sereg negyvenezer fővel valamint a déli tartományokból idevezérelt "Transz- Kvalíria"-i sereg fele mintegy negyvenöt ezer fő. ehhez jöttek hozzá a még visszavonuló seregek, amivel a császári Legfőbb Generális kilencven ezer katonának parancsolt. A csata a négy napon át tombolt, miután a jelentős veszteségeket szenvedett birodalmi erők kénytelenek voltak visszavonulni. Ostar-Taurahein irányába induló támadás elképesztő veszteségeket okozott és áttörte a császári védelmet. Mezozum-Nebenfluss pedig területeket vesztett, és elvesztették a teljes Bara-Tai vidéket. Fírius-Talson nagyrészt pedig a koalíció uralma alá került. Ezután a Császár már békét kért. A tárgyalások idejére pedig fegyverszünetet kötöttek. A békét Permivosban kötötték meg, aminek értelmében a császárág hatalmas területeket kellet feladjon. El kellet ismernie  Deirni unió, az Ektelianí Királyságot, Sivirriont és Transz-Kvalíriát. Valamint a Szigeti fejedelemséget át kellet adja a Ligának. Fírius Talson Sivirrioni megszállás alá került, Bara-tai pedig függetlenítette magát.